Олександр Володарський активіст, художник, журналіст
Перше, з чим стикається майже кожна людина, що потрапляє до Києва, — це громадський транспорт.
Найшвидшим і найдешевшим способом пересування містом є метро. Прохід через турнікет коштує дві гривні, кількість і дальність поїздок необмежені, підтримуються як жетони, так і спеціальні пластикові картки. У київському метрополітені три гілки: «червона» (Святошинсько — Броварська), «синя» (Куренівсько-Червоноармійська) і «зелена» (Сирецько-Печерська). Ще дві лінії перебувають на стадії будівництва — Подільсько-Вигурівська та Лівобережна, на їхнє відкриття чекають вже багато років. Метро дає змогу порівняно швидко потрапити на інший берег Дніпра в годину пік (червона і зелена гілки). До появи кільцевої електрички у підземки зовсім не було гідних конкурентів у транспортній сфері.
Є три вузлові станції, на яких можна здійснити перехід з гілки на гілку: «Хрещатик»
/ «Майдан», «Льва Толстого» / «Палац Спорту», «Золоті
Ворота» / «Театральна». Вони розташовані підряд, трикутником. Зазвичай на цих станціях заходить і виходить найбільше людей, там найпростіше потрапити в тисняву і завести нові знайомства. Конкуренцію в цьому плані їм можуть скласти станції з хорошою наземною транспортною розв’язкою: «Вокзальна», «Лук’янівська» та менше
— «Петрівка» і «Лівобережна». Метрополітен працює до 00:10, але завжди краще не чекати до останнього і зайти в підземку трохи заздалегідь.
Хоч як ми любимо метро, однак воно охоплює далеко не весь Київ. На віддалі від цивілізації розкинулася величезна Троєщина, вибратися звідти можна лише наземним транспортом. Щоранку це створює величезні затори. В такому ж становищі перебувають Борщагівка, Феофанія, Виноградар.
З усіх видів наземного транспорту найбільш популярними є маршрутні таксі. Назвати їх «таксі» або навіть мікроавтобусами можна з великою натяжкою, маршрутки за останні роки неабияк збільшились у розмірах. Зараз це вже невеликі, а часом і повноцінні автобуси, з сидячими і стоячими місцями.
Ціна проїзду в них може коливатися від двох до трьох гривень, це зазвичай залежить від дальності маршруту.
Оплата в маршрутках здійснюється при посадці, гроші віддаються
безпосередньо водію, хоча іноді присутній кондуктор, який сидить на передньому сидінні.
Дешевшою, але повільнішою і досить рідкісною альтернативою маршруткам є міські автобуси. Проїзд у них коштує всього лише півтори гривні. Квитки потрібно купувати у кондуктора і пробивати в компостері, як у радянські часи. Турнікети в київських автобусах не передбачені, але зрідка з’являються контролери. Аналогічним чином улаштовано проїзд у тролейбусах і трамваях. Останнім часом ці види транспорту дедалі частіше поступаються дорожчим, але швидшим і мобільним маршруткам. Проте старенькі трамваї не здаються. Недолік маршруток у тому, що в них не діють проїзні, а їхні водії негативно налаштовані щодо пільговиків (приймають не більше однієї-двох осіб за один раз, і то зі скандалом). Проїхатися «зайцем» у державному транспорті теж значно простіше, але про це трохи нижче.
У жовтні 2011 року відкрили нову кільцеву електричку, на якій можна об’їхати все місто по колу за годину і десять хвилин. Спочатку обіцяли 50 хвилин, але й така швидкість близька до космічної, — раніше, щоб дістатися з Троєщини до Академмістечка, витрачалося не менше години, іноді — півтори, і це в один кінець. Потяги ходять приблизно раз на 15 хвилин, тому для того, щоб ефективно заощадити час, потрібно знати розклад. Інші види транспорту не мають чіткого розкладу руху. Розклад автобусів, трамваїв і метро десь існує, але він настільки сильно розходиться з реальністю, що ніхто і ніколи не намагається до нього звернутися. Варто пам’ятати основні правила: чим пізніша година надворі, тим рідше ходить транспорт. У годину пік він ходить часто, але вщерть заповнений людьми.
У Києві є фунікулер, але це радше екзотика для туристів, ніж реальний вид транспорту. Весь маршрут фунікулера складає близько ста метрів. З тим самим успіхом можна покататися на ескалаторі в метро, на станціях «Арсенальна», «Університет» або «Золоті Ворота».
У Києві досить поширене таксі. Воно рідко коштує дешевше 30 гривень, в іншому ж ціни можуть дуже сильно відрізнятися залежно від обраної вами фірми. Втім, одне правило є універсальним: таксі, викликане з телефону, завжди коштує дешевше, ніж таксі, спіймане на вулиці. Особливо це стосується вокзалів і аеропортів. Але потрібно мати на увазі, що в деякі райони водії їздять неохоче, особливо в нічний час, і вам в останню секунду можуть повідомити, що у фірми «не виявилося вільної машини». Тому краще перестрахуватися і знайти машину заздалегідь або ж зателефонувати відразу за кількома телефонами.
Обидва аеропорти — і Бориспіль, і Жуляни — перебувають досить далеко від метро, і добиратися до них у будь-якому випадку доведеться маршрутками, а у вечірній і нічний час — на таксі.
Любителям екстриму та безкоштовного проїзду слід порадити пересуватися на державному наземному транспорті. Це найбезпечніше: контролери там бувають рідко, а якщо і з’являться, завжди можна просто вийти
|
На найближчій зупинці. Можна навіть купити один квиток і носити його з собою, не компостуючи. На кілька десятків поїздок припадає лише одна зустріч із контролером. Щоб дістатися до платформи метро, можна стрибнути через турнікет. Тут все залежить від вашої спритності і пильності та настрою чергового міліціонера: у нього може виникнути бажання захотіти вас наздогнати, а може і залишити в спокої. Найпростіше стрибати в натовпі на годину пік або ж великою компанією.
Електричка справедливо вважається королевою безкоштовного транспорту — в неї достатньо прослизнути, а потім вже можна йти від контролерів, перебігаючи з вагона у вагон. Найскладніше — в маршрутках. Водій може не помітити вас у штовханині, але якщо людей мало — помітить і вимагатиме оплату. Може навіть відмовитися їхати далі, що викличе гнів на вашу адресу з боку інших пасажирів.
Але зрозуміло, що найцікавіший і найбільш пізнавальний спосіб подорожування по Києву — пішки. По — справжньому відчути місто, пересуваючись на громадському транспорті, не вийде. І туристу, й особливо тому, хто вирішив надовго облаштуватися в столиці, є сенс витратити кілька днів на піші прогулянки.